|
Mustos (Nemesvámosi) István atya 1931. augusztus
10-én született Veszprémben, az ősi magyar
városban. A gimnáziumot a kegyes atyáknál
végezte, és 1949-ben ő maga is belépett a
Piarista Rendbe. 1956 novemberében hagyta el
Magyarországot és Rómában folytatta
tanulmányait, ahol a Gergely Egyetemen szerzett
teológiai fokozatot. Szerzetesi örökfogadalmát
1957-ben tette, pappá 1958. április 20-án
szentelték Rómában. 1959-ben érkezett Amerikába,
hogy csatlakozzék azokhoz a piarista atyákhoz,
akiknek célja a Rend amerikai tartományának
megalapítása volt. Matematikai és fizikai tanári
diplomáját 1966-ban kapta a buffalói Canisius
College-ban. Először Buffalóban tanít a Rend
ottani iskolájában, majd 1969-ben Devonba
helyezik át, ahol majdnem két évtizedig, 1987-ig
a gimnázium igazgatója. Vezetése alatt az iskola
anyagi helyzete és hírneve megerősödött. Ezalatt
négyszer választották meg a tartomány helyettes
provinciálisává és ő képviselte az iskolát a
Főiskolai Bizottságban. 1985-ben a keleti
partvidék Magyar Papi Egyesületének elnöke lett.
1987 és 1990 között a trentoni Szent István
magyar plébánia káplánja, ahonnan 1990-ben
került Passaicra, a mi egyházközségünk
plébánosává. Azokban az években közli a három
liturgikus évet felölelő heti elmélkedéseit a
Katolikus Magyarok Vasárnapja. A külföldi
magyarok püspökének, Miklósházy Attilának
amerikai delegátusa. A Máltai Lovagrend
észak-amerikai magyar csoportjának káplánja.
Passaici tevékenysége alatt nagy energiával
fogja össze nemcsak a plébániai híveket, hanem
az összes itt élő magyarokat és azoknak
különböző szervezeteit. Tevékeny támogatója a
magyar cserkészetnek, iskolának, múzeumnak,
minden magyar megmozdulásnak, szervezetnek. Mint
a püspök delegátusa gondját viseli több más,
papi ellátással küszködő magyar plébániának, és
az ő áldozatos munkájának is köszönhető, hogy
több magyar plébánia még mindig szolgálja a
magyar híveket. Munkájáért 1998-ban a „Pro
Ecclesia Hungariae” kitűntetést kapta a Magyar
Püspöki Kartól. 1990-től 2007. júniusig a New
Jersey Passaici Szt. István templom plébánosa,
majd Magyarországon a Székesfehérvár-i papi
otthon lakója. Hosszú és súlyos szenvedés után
2008. április 20-án hunyt el papszentelésének
50. évfordulóján.
Temetése 2008. május 14-én volt a
budapesti Újköztemetőben, a piarista
parcellában. |
![](sir/mustos/mostosi.jpg)
Rev. Mustos István Sch.P.
Pastor 1990 – 2007.
![](sir/mustos/mustos.jpg) |
Rev. Stephen Mustos was born on Aug. 10, 1931 in
Veszprém, one of the most historic cities of
Hungary. He studied under the Piarist Fathers
and joined their order in 1949. Fr. Mustos left
Hungary in November 1956 when he continued his
academic life in Rome where he earned a degree
in theology at Gregorian University. He made his
vows to the order in 1957 and was or-dained on
April 20, 1958 in Rome. Fr. Mustos came to the
United States in 1959 and joined those Piarist
Fathers, whose goal it was to establish a
prov-ince in this country. He earned a degree to
be-come a teacher of mathematics and physics at
Canisius College in Buffalo, New York. He taught
in the Piarist school in Buffalo, before moving
to Devon, Pennsylvania, where he was headmaster
from 1969 to 1987. During his tenure as
headmaster, the reputation of Devon Preparatory
School flourished, as it enjoyed academic and
financial prosperity. During this time, Fr.
Mustos was elected four times Assistant to the
Provincial and repre-sented the school to the
College Board. In 1985, he became the President
of the Asso-ciation of Hungarian Priests on the
East Coast of the United States. From 1987 to
1990, Fr. Mustos served as the chaplain of St.
Stephen’s Church in Trenton until he became the
pastor of our parish in October of 1990. Fr.
Mustos is the American delegate to Bishop Attila
Miklósházy, the bishop of all Hungarian Roman
Catholics living outside of Hungary. He is
chaplain of the North American region of the
Hungarian Knights of Malta. Fr. Mustos is
dedicated to uniting his parishioners and
members of local, national, and international
Hungarian organizations. He also works on
strengthening the ecumenical movement locally
and abroad. He is a staunch supporter of
Hungarian scouting, Hungarian schools, the
Hungarian-American Museum of Passaic, and of
every conceivable Hungarian organization. As the
delegate of Bishop Mik-lósházy, Fr. Mustos
personally attends to the needs of those
Hungarians who live in the United States and do
not have a Hungarian pastor. It is greatly due
to his tireless effort that many
Hungarian-Americans can worship in Hungarian to
this day. He is a leader within the Hungarian
community and brings honor to our parish through
all he does. The Conference of the Hungarian
Bishops has recognized his effort and awarded
him the medal of “Pro Ecclesia Hungariae” in
1998. He passed away in Székesfehérvár, Hungary
on April 20, 2008.
|
![](sir/mustos/mustossir.png)
A Piaristák sírja az Újköztemetőben, Budapesten
Urbán József beszéde Mustos István
temetésén 2008. május 14-én.
Kedves Testvérek!
I.
Az evangéliumból Jézus szavait hallattuk az előbb:
„Elmegyek, hogy helyet készítsek nektek." A Feltámadott
szavai ezek; Jézuséi, aki távozni készül tanítványaitól,
az Atyához megy, és most ezzel vigasztalja és bátorítja
övéit.
Különösen is megszólítva érezzük magunkat ezekkel a
szavakkal most, amikor rendtársunk, Mustos István
koporsójánál állunk. Vigasztalásra, bátorításra
szorulunk, és ezért nyitott és érzékeny szívvel fogadjuk
Jézus
szavait.
II.
1.
De az is eszünkbe juthat e szavak hallatán, hogy Jézus
történetének, Jézus útjának más szakaszai is voltak.
Jézus
nem egyszerűen távozik, hanem visszatér Atyjához.
Visszatér, mert előbb eljött közénk, eljött idegenbe.
Utánunk jött, mint a jó pásztor, aki megkeresi az
elveszett bárányt. Utánunk jött, elkóborolt és elveszett
emberek után, nem hagyott magunkra minket.
Rendtársunk életében is talán ez az a mozzanat, amely
leginkább megragadja a figyelmünket. Az ő életét is az
határozta meg, hogy utánament embereknek; utánament
azoknak, akiknek el kellett hagyniok az otthont, a
családi házat, a hazát. Vállalta a számkivetettséget a
számkivetettekkel, az idegenséget a külföldre
szakadtakkal,
a hontalanságot az otthonuktól megfosztottakkal.
2.
Halottunk, István atya piarista szerzetes volt.
Szerzetes, aki Istennek szentelte az életét, Isten
barátságát és
közelségét kereste. Nyitva tartotta a szívét, hogy
vállalkozzék a lehetetlenre, Isten befogadására. Erre a
lehetetlen, de mégis mindegyikünk szívünkben ott élő
vágyra figyelt: a végtelen befogadására. Nyugtalan volt
az ő szíve is, és arra vágyott, hogy Istenben nyugodjék
meg. Embernek ez valóban lehetetlen, de Istennek nem.
Alighanem ez tette rendtársunkat szabaddá. Szabad ember
volt, mert az Isten-keresésnek szentelte az életét. Ez
adott neki belső biztonságot és tartást, és így vált
képessé arra, hogy figyelmes legyen és választ tudjon
adni
mások szükségére.
Hitt abban, hogy a legnagyobb szükségünket, a legnagyobb
ínségünket, az Istenre szomjazásunkat is kielégíti
Isten. Hitt abban, hogy Isten nem érzéketlen, nem süket,
nem távoli. Hitt abban, hogy Isten közel jön, fölkeres
minket az idegenségünkben, elszakítottságunkban is. Hitt
abban, hogy Isten érzékeny a bajainkra, és hogy
meghallja szótlan kiáltásunkat is.
És mert ilyen Istene volt István atyának, bátor és
nagylelkű tudott lenni. Bátor arra, hogy ő se legyen
távoli
semmilyen szükségtől; bátor arra, hogy meglásson
bajokat, és válaszoljon szenvedésekre. És nagylelkű
volt,
mert tudta, hogy az életével valami sokkal nagyobban
vesz részt, mint amit mi emberileg át tudunk látni.
Tudta,
hogy az élete része egy meghaladhatatlanul nagyszabású
történetnek: Isten és ember közös történetének.
3.
Nemcsak az életében tanított rendtársunk, hanem az
életével is tanít minket. Arra tanít, hogy figyeljünk
erre a
szívünkbe öntött vágyra és nyugtalanságra, amely Istenre
nyit meg minket. Bátorít, hogy innen merítsünk erőt a
mindennapjainkhoz; ez legyen döntéseink és tetteink
szemhatára. Bátorít, hogy nyissuk meg a szívünket a
körülöttünk élők szükségleteire és szenvedéseire.
Bátorít, hogy merjünk utána menni az idegenbe, bajba,
kitaszítottságba került testvéreinknek.
III.
Köszönjük rendtársunknak, Mustos István atyának ezt a
tanítást és tanúságtételt. És köszönjük Urunknak,
Mennyei Atyánknak rendtársunkat. Hálásak vagyunk érte;
örülünk, hogy ismerhettük; köszönjük szeretetét és
áldozatos szolgálatát, minden segítségét.
Imádkozunk, hogy teljesüljön az, amire szívében
vágyakozott: találkozzék Istenünkkel, Mennyei Atyjával.
Bulányi György beszéde Mustos István gyászmiséjén
2008. május 14-én
Kedves Rokonok, kedves Barátok és szeretett Rendtársaim,
akik eljöttetek Pista gyászmiséjére!
Az imént hallott jézusi szavak nem lehelnek semmiféle
gyászlevegőt, még engesztelésről sem beszélnek, hanem
nagy-nagy örömet árasztanak szívünkbe. Miért? Azért,
mert akiket az Atya Jézusnak adott, azok mind
elérkeznek Hozzá. Jézus meg nem dobja ki őket. Nem
bizony, mert azért jött közénk, hogy megtegye Atyja
akaratát. Ez pedig abban áll, hogy el ne veszítsen
senkit se azok közül, akiket Jézusnak adott. Hanem azt
bízta
Fiára, hogy feltámassza azokat, akik befejezik földi
pályafutásukat. Így hát aztán eljött pár hete Pistáért
is,
elvitte Magukhoz őt, s megmutatta neki odafenti
szállását, mert odafent sok lakóhely van, s azok közül
jut egy
Pistának is. Jézus nem is beszélt engesztelésről, csak
arról, hogy igyekezzünk jobbítani az életünkön, s arról,
hogy égi édesapánk olyan, mint a tékozló fiú papája
volt. Tudjuk jól mindannyian, hogy milyennek rajzolta
meg
őt számunkra Jézus.
De hát hogy jutok ahhoz a megtisztelő lehetőséghez, hogy
mindezeket én mondjam el Nektek, Testvéreim?
Hiszen tizenhárom évvel hamarább lettem piarista diák,
mint Pista, és nem is Veszprémben, csak itt, Pesten, a
Duna partján, ahol most is lakom. Mikor meg Pista
belépett rendünkben, akkor meg a még messzibb
Debrecenben voltam, s már egyetemi lelkész. Majd csak a
Rómában kiadott rendi Katalógusokban fedezem fel,
hogy létezik egy Mustos István nevű magyar piarista
rendtársam is, aki Amerikában él. Azt meg, hogy Pista
Nemesvámosi is, csak ma délelőtt tudtam meg az
unokahúgától. Az utolsó húsz évben évenként ötvenszer is
keresztülutazom e falun, mert '84-ben építettem egy
lelkigyakorlatos házat a balatonfelvidéki Budaváriban, s
oda Veszprémből csak Nemesvámoson keresztül lehet
eljutni. De azért egyéb úton is közeledem már Pista
felé,
mert '89 végén kapok jó ötven esztendő után
világútlevelet is, s nekem okvetlenül el kell még az
amerikai
magyaroknak is mondanom, hogy miként vitézkedtünk itt az
orosz megszállás félszázadában. Azért kellett
elmondanom, mert meghívtak magukhoz két hónapra, hogy
minden amerikai magyarnak elmondhassam
Vaincouvertől s Torontótól Miamiig az idehaza
történteket s beszámoljak a Bokor vitézkedéseiről is,
melyeknek
eljutott híre hozzájuk is. S ott volt az amerikai
meghívó magyarok között ez a Nemesvámosi Mustos is.
Bizony
ott! Két napot tölthettem nála a New York közeli
Passaicban. S vittem oda magammal egy sereg fiatalt is,
mert
éppen akkor öt hónapot töltöttek a 16. századi
magyarországi habánok Amerikában élő késő unokáinál. Ha
meg
tudtam jelentetni könyveimet, ebbe a Pistától kapott
dollárok is besegítettek - áldja meg értük Pistát az
Isten.
Mindez '92-ben volt. Akkor élvezhettem Amerikában Pista
plébániáján az ő és ottani magyar népének a
vendégszeretetét is.
A következő találkozásunk már 15 évvel később történik,
s nem Amerikában, hanem a székesfehérvári
kórházban, ahova a mostani misét főcelebráló
tartományfőnökünkkel megyek, s ott ismerem meg
hazajöttünkben Zsuzsát, az unokahúgát is, akitől hasznos
információkat kapok Pistáról, s aki tudomásom szerint
nem kevés energiáját áldozta ezekben az években
rendtársunkra - őt is áldja meg érte az Isten.
Hamarosan újra találkozom Pistával már a fehérvári Papi
otthonban, ahol is Kállay Emillel látogatom meg őt,
egy Pistával nagyjából egykorú piaristával, aki
Debrecenben volt tanítványom.
Utolsó találkozásunk már halála előtt másfél nappal
történik. Megint tartományfőnökünkkel látogatjuk meg őt.
Magam olvasom fel neki a Szentatyától érkező köszöntést
- aranymiséje alkalmából. Már csak szempillája
lelecsukásával
tud válaszolni kérdéseimre: Pista, érted-e, amit mondok?
S most itt vagyunk, Testvéreim, hogy imádkozzunk érte.
Hogy megköszönjük, hogy adta őt Isten nekünk:
családjának, hazánknak, Rendünknek. Hogy együtt
örvendezzünk annak, hogy Pista már túljutott
mindannyiunk
közös próbáján. Azon a próbán, melyen meg kell mutatnunk
életünkkel, hogy mi is az Atya szerelmetes lányai
és szerelmetes fiai vagyunk, Jézusunknak pedig nagyon jó
testvérei. Meg még egymás számára is azok akarunk
lenni. Most és mindörökre. Ámen.
|